Poem de sărbătoare (glossă)
Dă-mi ce-i al meu din tainele pădurii
Să mă hrănesc cu sevele astrale,
Să-mi fie primăvară-n cerul gurii,
Când mă ating, timid, buzele tale!
Și scrie-mă poem de sărbătoare,
Să mă gătesc cu straie de lumină,
Cuvinte ce rămân nemuritoare-
Un chihlimbar de-al, inimii, rășină!
Că sunt copil al verdelui nostalgic
Pierdut într-o cascadă de uitare.
Când m-ai lovit în punctul meu nevralgic
Și nu mi-ai dat răspuns la întrebare,
Am sângerat mai verde decât frunza
Ce-și strânge trupul în jurul nervurii,
Acolo-n miezu-n care plânge muza.
Dă-mi ce-i al meu din tainele pădurii!
Din picătura ploilor celeste
Am supt precum din sânul de lehuză,
Iar roua florilor de colț pe creste
Mi-a fost sărutul părintesc pe buză.
Ferestrele din cer, în ochi, deschise
Îmi sunt și-acum albastrele petale-
Aș mai rămâne-n visele promise,
Să mă hrănesc cu sevele astrale.
Să nu am anotimpuri fără soare,
Să înfloresc în fiecare clipă,
Sub genele cuprinse de mirare
Să-mi țeasă timpul încă o aripă;
Pe sub zăpezi, să nu mă știu vreodată,
Să nu m-atingă igrasia urii
Și ochii să nu-mi plângă niciodată,
Să-mi fie primăvară-n cerul gurii!
Și să te gust și să mă guști angelic
Ca pe-o licoare-n vas de alabastru,
Cu mir de nard în Edenul feeric
Să ungem fruntea unui cer albastru.
Și să uităm clepsidrele flămânde
Ce-și scutură nisipul în rafale!
Iubirea, sângele să ne inunde
Când mă ating, timid, buzele tale.
Duminica să cânte-n calendare,
Să se-odihnească timpul de osândă,
Să n-aibă săptămâna nici hotare
Și nici secundele să stea la pândă.
Pe-un colț de palimpsest, rămână versul
Ce-a suspinat de dor și de pudoare,
Tu-mbracă-mă cu întreg universul
Și scrie-mă poem de sărbătoare!
Să strălucesc ca zilele de vară,
Sau precum steaua eminesciană
Ce nemurirea peste timp își cară
În ''pas des deux'' cu cea bacoviană.
De goliciune nu îmi e rușine
Și nu m-apasă vreun păcat sau vină;
Îmi este, Doamne, nesperat, de bine
Să mă gătesc cu straie de lumină.
Poemu-acesta nu e ca oricare
El s-a născut ca nuferii din tină
Un dar de suflet pentru fiecare
Cu frumusețea prinsă-n rădăcină.
Rămâne-n mine ca dovadă vie
Și în uitare de-aș cădea nu doare,
Că-n el, trecutul, poate să învie
Cuvinte ce rămân nemuritoare.
Precum copacu-și lasă chihlimbarul
Din miezul din adâncuri, ca pecete,
La fel, poetu-și folosește harul
Cu frumusețe, suflete, să-mbete.
Luați din el ce vreți, sau ce vă place
Și ce vă face fruntea mai senină!
Doar știu că în poemu-acesta zace
Un chihlimbar, de-al inimii, rășină.
Un chihlimbar, de-al inimii rășină-
Cuvinte ce rămân nemuritoare.
Să mă gătesc cu straie de lumină,
Și scrie-mă poem de sărbătoare!
Când mă ating, timid, buzele tale,
Să-mi fie primăvară-n cerul gurii,
Să mă hrănesc cu sevele astrale,
Dă-mi ce-i al meu din tainele pădurii!
poezie de Violetta Petre
Adăugat de Cornelia Georgescu
Votează! | Copiază!
![Distribuie](http://www.citatepedia.ro/g/32share.png)
Vezi și următoarele:
- poezii despre timp
- poezii despre verde
- poezii despre suflet
- poezii despre poezie
- poezii despre plâns
- poezii despre frumusețe
- poezii despre flori
- poezii despre albastru
- poezii despre trup și suflet
- Ne poți propune o poezie de dragoste?
Nu sunt comentarii până acum. Ne-am bucura să vedem o primă impresie despre textul de mai sus.