Amintirile vieții
Printr-o-nsușire pe care omul o are-n el însuși, trecem deseori de la real la imaginar
în mai puțin de-o secundă, cu imaginația care abundă-n miliardele de exemple solidar,
noi să putem cunoaște o unică trăire ce ne cufundă-ntr-o amintire ca-ntr-un vis în care
am trăit cândva undeva, memoria și amintirile tale făcându-te să fii ce ești fiindcă cum
ar putea un om să se golească de sine și de aduceri aminte, omul nefiind un computer
din care poți să te ștergi, altul inventându-te într-o memorie care nu e proastă, ea, fiind
numai a noastră, fără repetiție... cunoscându-te pe tine și calea ta din fecundarea vie a
ovulului în uter îmbrăcând forma ființei ca să devii om, instinctual amintindu-și de asta
încă din pântec, tu dotat c-o materie cenușie cu o capacitate infinită, pentr-un tot, acolo
stocat dintr-un tot în care tu vi amintirea fără să dispară trăind ci așa lăsați să pierdem
noi priceperea de-a o accesa... să uiți, ajutându-te să înveți și să poți memora noutatea
din evenimente întâmplate recent, considerate mai importante decât cele ce de mult au
fost întâmplate, amintiri uitate putând fii re-nviate, ele semănând cu mersul pe bicicletă,
îndemânarea mâinii, a piciorului și a minții moștenind-o-n sânge pentru-ați păstra-n eul
tău echilibrul, un sine, mereu amintindu-și de ceva care-a fost, este, și-a rămas închegat
ca esențial pentru tine... ca într-un revers al medaliei omul putând uita și ceea ce a uitat,
isteț, arătându-se acel ce-și amintește ceva instant, învățarea lui fiind mai puțină și mai
ușoară într-un efort depus mult mai mic, el repede învățând, ca și când ar părea că știe
deja, reânvierea amintirii întâmplându-se-n funcție de locul unde te afli și de oamenii de
acolo într-un tot ce-ți este în jur... procesul, întărind stiința, într-o acumulare rapidă, sub
controlul tău... cel mai adesea, cei mai mulți oameni crezând că trecutul e fix, că a fost,
și, s-a dus, și n-o să mai vină... trăind într-un prezent continuu, în care, trecut, prezent și
viitor se află numai în mintea noastră, omul, neânțelegând prea mult din efemerul creat
tocmai de creierul său antrenamentul unei minți agere sprijinind oamenii să trăiască cu
trecutu-n prezentul lor gândindu-se la viitor ca la o-ndeletnicire ce luminează existențele
care din trecut își aduc viitoru-n prezent, trecutul neamintintindu-și de-un sine de care nu
a știut și care nu a plecat nicăieri de aici, ci, doar a traversat un infinit al minții spre-a se
întoarce la un moment potrivit printr-o poartă lăsată deschisă, amintiri începând să vină
ca date-n leagăn atunci când suntem singuri și-n liniște, ele călărind gândurile îmboldite
de-o inimă ce le poartă dorul chemându-le... amintirile ne definesc viețuind trăirea ca om
compusă-ntr-un șirag de zile parcă din mărgele negre și albe încărcate cu amintiri urâte
sau frumoase, adunându-le-n salbe, cu întâmplările și oamenii de-atunci... neputând nici
o amintire s-o ștergi și nici la coșul de gunoi s-o arunci, pe unele cu greu reușind ca să le
încui ca într-un sertar, însă... nu pe vecie, umbra lor, dând ca vulpea, târcoale... pe multe
persoane și multe din multele întâmpinate neputând să le uiți niciodată cum nu uiți nici
dragostea mamei, jocurile copilăriei și prima iubire, amintirile capătă aripi și prind viață
ca niște fantome din castelele gândirii manifestându-se și-n vise unde re-ntâlnim pe-acei
care-au plecat de mult dintre noi... uneori, în momente de inspirație și intuiție, ipotetic și
imaginar, părându-ni-se, că, am căra în spate amintiri din alte vieți, trăite aievea... multe
din amintiri avându-le moștenite ca zestre genetic împlinindu-te-n făptura ce ești... cum,
multe amintiri persistă, pot să te-mbolnăvească, altele, au puterea să te-nsănătoșească
vindecând sufletul și trupul parcurgând căile importante pentru a-ți găsi sensul necesar
evoluției, între provocări geloase ce-ar vrea să bați pasul pe loc, modul în care-am simțit
lumea ca bebeluși, influiențându-ne pe termen lung, asta... fără să știm de vreo amintire
de-atunci, informația stocându-se-n creier implicit... mult mai târziu, înmagazinând-o în
mod explicit printr-un miros, o persoană, un cântec, sau o ființă ce declanșează în vreri
stări în care să lupți sau să fugi, altele înghețându-te reflexiv... pe scena noastră psihică
perindându-se un alai de experiențe pestrițe cu senzorii ca-n priză băgați în amintiri, cu
reprezentări și sentimente care le compun, gândirea noastră cea de toate zilele punând
bază pe-nțelepciunea ce-o ai conectându-te la ele dintr-o lume reală densă care are de-a
face exclusiv cu impresii, nimeni nesimțind ce simți tu, pe cei dragi din copilărie așezați
în locurile cele mai speciale din suflet, de-acolo hrănind omul cu amintiri despre oameni
dragi, emoții puternice și locuri frumoase, în același timp purtând în tine răni, demoni și
așteptări dureroase, amintiri urâte urmărindu-te până când te eliberezi de toate nălucile
lor, ca vasal, nimeni neputând să-și întregească o personalitate a sa până când nu-și ia
la revedere de la fiecare dintre ei... babe-cloanțe, zmei și lei-paralei... înrobind libertatea
de acțiune complexându-te, imaginându-ți că nu corespunzi, tu trebuind să-i ierți pe toți
acei terți ce te-au împovărat într-o-ncheietură a vieții ce ți-a luxat existența nelăsându-te
să fi tu, scoțându-i din viața ta pentru o reconfigurare morală în care ai nevoie de toată
lumina din tine, ea ca o pâlpâire a unei lumânări parfumate, fluturându-și adevărul pur
conservat chiar și tremurător, el întărindu-se ca-n puterea unei armate conduse de-acel
înger păzitor ce-ți însoțește toți pașii, cei grei, din trecut, biciuiți de vântul tăcerilor grele
și dureroase, devenind sprinteni și hotărâți, tu purtându-le amintirea bucuros c-ai răzbit,
c-ai trecut conștient peste un prag al durerii... găsind motivu-nvierii unei defuncte iubiri
într-o amintire în care-acum o privești ca pe un pas uriaș ce te ridică în deveniri dintr-o
lacrimă ce-nțeapă ochiul și inima, ca un spin împlântat în lumină... în amintiri întâlnind
toate clipele ce sunt și-or să vină, multe durându-te-n zboruri... între viață și moarte toți
plutim ca suflete de lumini luminând la întâmplare din steaua amintirii divină... dornici
să reușim, învățându-ne cu durerea, și dacă nu-ți vine ușor... o dragoste mare, pierdută,
deschizându-ți căi și ferestre spre alte talente-ale tale... ca-ntr-o grotă adâncă ținând în
tine comorile lor, ce altfel, ți-ar fi rămas necunoscute, nebănuind că le ai... tot amintirile
intervenind și-n condiționări ce declanșează frici și temeri ce se dovedesc mai apoi fără
sens tu nefiind nicicând altul ci tot tu oricând... în fața neprevăzutului și necunoscutului
de-ai rămâne treaz să observi atent, să vezi ce ți se-ntâmplă întâmpinându-le viteaz, tu
neuitând că porți în tine o inimă ce te acceptă să fii propriul stăpân al întregirii-ntregirii
din noi, în neâncetate forme de deveniri ascultând de vocea vocației înspre ceva anume
ce-o ai când munca se combină cu plăcerea și devin una, să privești înapoi, simțindu-te
bogat, într-un flux de abilități făcându-le toate ca-n joacă conștiința dezvoltând-o-n timp
ce te joci făcând mai departe orice muncă cu drag pornind dintr-o amintire frumoasă ce
despre tine spune ce spune vorbind ca despre o investiție divină supremă care-ar putea
transforma totul, doar să vrei din aduceri aminte amintite să-ți construiești amintirea ta,
despre ea luând cunoștiță amintirea energiilor creatoare, prezente și viitoare, de marile
iubiri, alăturea muncind, spre-a crea... iubirea din noi deșteptându-ne hărnicia, în vocații
muncind de dragul iubirii cu iubire... amintirea iubirii tu trebuind s-o ai și-n suferință... și
amintirile suferinței îndemnând să poți face ceva... găsind în noi iubirea care trezește la
viață aflăm și cunoașterea, pe oameni încă necunoscuți pornindu-i către-o recunoaștere
în care gândirea înlocuiește viața sedentară a sa, din esența tăcută a vieții autentificând
expresia virtuților care cresc prin a știi, căci rătăcirea spiritualității conduce la pierderea
identitâții dacă amintiri nu ar fii, chiar și răuvoitoare, oricât de rea, o amintire putând să
însemne rampă de lansare sau un punct de plecare... acceptarea consumând realitățile
cu modele lor trecătoare... succesul, într-o societate ca a noastră modernă în care nu se
mai merge la vânătoare ci la cumpărături, dovedindu-se-a fii o boală mortală când nu îl
știi gestiona între hotare indecise unde lupți prost pentru o cauză ce va cădea ca o stea
ce se stinge dintr-o ambiție și-o-ncrâncenare a puterii ce te domină din amintiri seculare
ca un tic nervos al unui prezent, ție convenabil, într-un real, în care, nu poți accepta că ai
ajuns să fi jos, vanitatea, neluând în seamă că nu e urcuș fără coborâș dar nici coborâș
fără urcuș, prea vagi, depozitele de-amintiri din bucățile de bine trăite fiind incapabile să
te-ajute să-ncepi altceva nou să-nveți să poți respira într-un,, iar" care iar și iar năvălește
din viitor și pentru tine peste teama ta, cu sau fără tine-n expresia sa... cineva ce trăiește
din amintirile altora neputându-se reconstitui în sărbătoarea unei noi perspective nimeni
negândind oficial că nu poți pierde ceva ce nu ai avut, aici, pe pământ, toate dobândirile
împrumutându-le doar pentr-un timp, din amintiri prinzând rădăcini un nou început, oprit
la ușa amintirilor să le săruți pragul cu tâmplele ude de ploi... păsări primindu-ți sărutul
din cuib... câte unele, zburătăcind pe-un cer de noroi peste hergheliile de-amintiri vârtos
descătușate... înțelepciunea iubirii spunând să nu prididești să cumperi un colț de rai cu
un măr și un șarpe, șerpi rupând dintotdeauna hălci de carne din trupuri pe cărări lungi
și necunoscute, din vreme în vreme amintintindu-ți să omori înc-o dată șarpele... și-nc-o
dată, și, mai apoi, iar, în cicatrici din inimi rămânând dinții încrustați cu venin, totuși... tu
nelăsând somnul zbuciumat să-ți omoare visele-ntr-o noapte ce nu-i noaptea ta-n timpul
ce tace și trece peste amintiri care rămân, tu făcând ceva, nefăcând, între veniri și plecări
unde omul se naște din gândul divin ce umple cu amintiri un destin, în arhivele stelare a
timpului, fiecare om explicându-se cu un caracter, al lui, scriindu-i-l divinul, observându-l
din ceruri pe el, după oricare rămânând numai... un,, a fost odată ca niciodată"... nimica
nerepetându-se la fel, noi fără să avem timp să ne treacă timpul... în fiecare secundă ne
lăsăm amprenta cu amintiri despre noi ca sparte baloane din clăbuci de săpun, flori de
cireș albe amintindu-ne de zăpezi din care se ridică capul unui ghiocel, el șoptind plin de
candoare manei pământului să nu plângă... așa fiind lăsat tocmai de cer ca toate să se
frângă în zbucium și trudă, într-un tot în care nimeni nu pierde nimic dar nici nu câștigă
ci, lasă-n urma lui amintiri... un om care a fost ieri, pregătindu-se, între plecări și veniri,
pentru noi începuturi, din sine, ducând o iubire coaptă târziu și-un pumn de fragi mici și
roșii în căușul palmei adunați pentru următoarea destinație ca o amintire a vieții ce am
trăit când în priviri devorezi un univers de simțire...,, dincolo"... mergând înspre ceea ce
ai știut să faci aicea mai bine... în multiplul iubirii căutând ceva ce-ar putea să șteargă
trecutul din viitoarele amintiri... toți luminându-ne-ntr-o noapte despre tot ce am fost în
ce-a fost dintotdeauna o bucățică de viață, pregătită și ție, ca altora, unde... pierdut, nu
te-ai putut rătăci nici când așa ai crezut... sufletul spunându-ți că numai amintirile s-au
mutat tăcute în timpul mut din paharul timpului tău revărsate, dăruindu-le vremelniciei
spre-o judecată finală a mulțumirilor noastre sădite în ecourile amintirilor ca o răsplată
generos împărtășită cu-amintiri ce oferă necontenit amintiri din fiecare clipă folosită cu
recunoștință, recunoscător că pe aici ai fost, și-ai văzut... ai învățat și te-ai dus apoi mai
departe din amintirile vieții spre alte-amintiri... doruri, născând doruri, din iubire pentru
iubiri iubitoare într-un azi repetat ce se repetă din amintirile unui ieri cum nu a mai fost
niciodată nicăieri, cu dimineți cu rouă curată, să-i gustăm zâmbetul proaspăt cu sufletul
dintr-un granit care-am devenit din flori înmugurite-n primăveri, amintindu-ne de un dor
infernal... dorul de viață... din amintiri coborât în noi odată cu spiritul fără tocmeli, viața
ispitindu-ne c-un parfum pur sideral, cum ademenești prunci într-un carusel cu-amintiri
în numele unei foste iubiri, care este... uitând să o uiți, reflexiv... implicit dăinuind în tine
prezentă în milioane de chipuri, cam tot atâtea câte sunt în creație ca să îmbogățească
pământul, tu trebuind să știi trăind în viul vieții că ești doar un capitol, vremuind cam un
secol într-o poveste, fără comparație și fără repetiție, din tolba amintirilor... un om ca un
colț de rai, mai frumos făcând raiul, alt om, parșiv ca un iudă, înmulțind iadul cu încă un
trădător al oamenilor, plin de bube-n cap, ca un ciot ars între alți cărbuni aprinși adunați
pe-un vătrai subt cazanul de smoală topită, din amintiri din acelea mai de departe, la tot
natul păstrându-i divinitatea amintirea, în a Sa... în memoria colosală, infinită și veșnică,
încăpând toate... și eu și tu facem parte din ea și-atunci după ce-ai dat mâna cu moartea
ta... așa, dintr-o bunăvoința divină... cu grație, răspunzându-ne, și mie și ție, la reverență,
cum a răspuns la cei care-au fost și-au devenit amintire, la fel cum va răspunde și la cei
ce stau ca să vină, plini c-o poveste dintr-un trecut cuprins de inspirație, amintiri pictând
sub ceruri, din lumină...
poezie de Lidia Stoia
Adăugat de Cornelia Georgescu
Votează! | Copiază!
![Distribuie](http://www.citatepedia.ro/g/32share.png)
Vezi și următoarele:
- poezii despre șerpi
- poezii despre devenire
- poezii despre îndemânare
- poezii despre zile
- poezii despre vânătoare
- poezii despre vânt
- poezii despre voce
- poezii despre vinovăție
- poezii despre trup și suflet
- Ne poți propune o poezie de dragoste?
Nu sunt comentarii până acum. Ne-am bucura să vedem o primă impresie despre textul de mai sus.