De vorbă cu moartea
Era într-o noapte înstelată,
Stăteam pe-o bancă în cimitir.
O doamnă, în negru îmbracată,
Mă întreabă de ce oare eu mă mir.
Mă uit la ea, o studiez si o privesc,
Ca dintr-un vis, odată mă trezesc.
Și nu-i răspund, dar mă gândesc,
De ce eu oare trebuie să-i vorbesc?
Și grabnic, gândul meu îmi zboară
La moartea ce mă caută iară.
Și-mi zic în gând, cu vocea tremurată,
O! cât de frumoasă ești tu doamnă îmbrăcată.
Se uită lung la mine, acum și tace,
De parcă ar vrea, în grabă, să mă înhațe.
Cu măna întinsă spre mine tremurând,
M-ar vrea acolo, lângă ea, în mormânt.
O! moarte cât de neagră și urâtă ești,
De ce la tine atât de tânăr mă dorești?
Te rog, fă-ți milă și mă lasă să trăiesc,
Și vino să mă iei atunci când eu îmbătrânesc.
La tine în fiecare zi tu iei
Bărbați, bătrâni, copii și chiar femei.
Dar de odată zorii zilei se ivesc,
Din visul negru și urât eu mă trezesc.
poezie de Dorel Marin (17 iulie 2018)
Adăugat de dodorel62
Votează! | Copiază!
![Distribuie](http://www.citatepedia.ro/g/32share.png)
Vezi și următoarele:
- poezii despre visare
- poezii despre negru
- poezii despre moarte
- poezii despre gânduri
- poezii despre zbor
- poezii despre vorbire
- poezii despre voce
- poezii despre viață
- poezii despre tăcere
Nu sunt comentarii până acum. Ne-am bucura să vedem o primă impresie despre textul de mai sus.
Unele dintre comentariile pe care le-ați adăugat în ultimele zile au fost eliminate, nerespectând Regulamentul. Pentru a evita o suspendare a dreptului de a scrie comentarii, este recomandat să respectați regulile și să nu vă angrenați în certuri sau alte discuții care derapează.