Glossă pădurilor
Inundă verdele-n oceane și valuri cad la țărm de verde,
Când surupate-n noaptea neagră, ram pentru ram, ades se pierde.
Petrolul verde îngenunche... Îngemănate cu tăceri,
Cu râuri de tristeți plâng ciute. Unde-s pădurile de ieri?!
Ducându-și trupu-n rugi de jad, precum un mort la-ngropăciune,
S-au dus pădurile de ieri. Conștiința unde ți-e, române?!
O rugă către ceruri ard și azi sunt lacrimă de ceară.
La trupul tău adesea cad cu mângâiere de fecioară.
Inundă verdele-n oceane și valuri cad la țărm de verde,
Se sting pădurile virgine și neamul românesc se pierde.
Căzând o lacrimă de jad, te-mbrățișez, copac și tată
Ne stingem ca un jurământ și-mpărtășim aceeași soartă.
Ne strâng însângerate răni, securi ne fulgeră-n privire,
La tâmpla noastră cad ninsori... Și frunze cad... cad nopți și zile.
Priviri mustind de catifea adăpostesc sub pleoape-plumb
Și lacrima care-a picat pentru-al pădurilor amurg.
Când surupate-n noaptea neagră, ram pentru ram ades se pierde.
Păduri de amintiri și vise, păduri de fagi, păduri de verde...
Sub arce albe de lumină trec amazoane... Se succed.
Trec și se risipesc pe ceruri sub plângeri grele de brădet.
Cad frunze ruginii în ploaie de clorofilă și de cânt,
Vin iarăși păsări călătoare la umbra fagului plăpând.
Și timpu-n gând ne înfioară, cutremurându-ne deodat'
Și plânge iar pădurea toată... și plouă iar... și s-a-nnoptat.
Petrolul verde îngenuche... Îngemănate cu tăceri...
Daco-roman copac ne plânge la malul fiecărei seri.
Trec iarăși tăietori de lemne spre mult-râvnitul trup bătrân
În goana lor după avere, uitând c-au suflet de român.
Și plânge azi pădurea toată și obștea munților bătrâni,
Îndoliată națiune, etern rodind copaci-români.
Sub cruci de lemn ce în uitare se prăbușesc pe culmi de jad,
Copacii trenuri călătoare, în sobă,-n nopți geroase ard.
Cu râuri de tristeți trec ciute... unde-s pădurile de ieri?!
Nu-i nimeni plânsul să le-asculte?! Dintre dantelele de seri,
Ivindu-și chipul, magic parcă, doar doi vlăstari înmugurind,
Privesc spre cer cu luare-aminte, la colțul lunii de argint.
Ar vrea să știe dacă-n timpuri strămoșii lor au rezistat,
Ei prinți ai vechilor imperii. Ce țapinari s-au arătat
Adesea cu securea-n mână, cu sânge rece ucigând?!
Copaci și păsări, sfinte ape, lăsând nepoți și fii plângând...
Ducându-și trupu-n rugi de jad, precum un mort la-ngropăciune,
Se sting și mor, apun și cad, azi, toate stelele din lume.
E trist pământul fără voi, copaci cu ramuri de aramă.
Cât ați trudit prin vânt și ploi! Acum sunteți decât o rană!
Trec prunci, mănunchi să strângă iar, din ramurile voastre moarte...
Se pregătesc de trai amar, pentru cea mai geroasă noapte.
Din curcubeu fac arc și plâng la tâmpla voastră-nmiresmată,
Ori dorm răpuși de suferinți, gândind la cruda voastră soartă.
S-au dus pădurile de ieri... Conșiința unde ți-e, române?!
Ecosistemul s-a distrus. De astăzi ce îți mai rămâne?!
Pământul este o Sahară. Copaci, de veacuri s-au tăiat,
De-aceea plâng cu ploi, române... Cenușa lor s-a spulberat.
Sub pleoapele de verde plânge poemul râului bătrân
Și bate clopotul speranței. Oh, mândru fii că ești român!
Porți brazi pe stema României, în suflet jad, printre copaci,
Plimbându-ți pașii printre frunze, cu energia lor te-ncarci.
O rugă către ceruri ard și azi sunt lacrimă de ceară.
Voi m-ați primit păduri de fagi cu trupu-adăpostit în seară.
Cu voi de-acum mă învelesc și-n valul vieții trecătoare
Mă-avânt, o pasăre în zbor, în dansul vostru de fecioare.
Vedeți?! Nu pot să zugrăvesc în note false paradisul...
În palme încă îmi rodesc copaci încoronându-mi visul.
Mireasă-n verde-ruginiu mă-mbrac... Condurii de magnolii,
Purtând un iz liliachiu, azi îmi înmiresmează zorii.
La trupul tău adesea cad cu mângâiere de fecioară...
Mă nasc copac și-n mine ard. Mă doare fiecare seară,
Când tăietori de lemne vin, trupul bătrân să mi-l ciuntească.
Păsări și ciute, ape reci, iubire, vatra părintească,
Lumina-n ramul tremurând și ah, o dulce adiere...
Nu mă lăsați să mor, români! Pădure-s! Ah, câtă durere
Se scurge-n trupul meu uitat precum o lacrimă de jad...
Eu, iertătoare și supusă, sub pleoapele de plumb, re-cad.
La trupul tău adesea cad, eu, mângâiere de fecioară,
O rugă către ceruri ard și azi sunt lacrimă de ceară.
S-au dus pădurile de ieri... Conștiința unde ți-e, române?!
Ducându-și trupu-n rugi de jad, precum un mort la-ngropăciune.
Cu râuri de tristeți plâng ciute... unde-s pădurile de ieri?!
Petrolul verde îngenunche. Îngemănate cu tăceri,
Când surupate-n noaptea neagră, ram pentru ram ades se pierde,
Inundă verdele-n oceane și valuri cad la țărm de verde.
poezie de Rodica Nicoleta Ion din Cartea glosselor
Adăugat de Cornelia Georgescu
Votează! | Copiază!
![Distribuie](http://www.citatepedia.ro/g/32share.png)
Vezi și următoarele:
- poezii despre România
- poezii despre păduri
- poezii despre plâns
- poezii despre crengi
- poezii despre virginitate
- poezii despre timp
- poezii despre noapte
- poezii despre copaci
- poezii despre zbor
Nu sunt comentarii până acum. Ne-am bucura să vedem o primă impresie despre textul de mai sus.