Altă glossă... de toamnă
De toamnă tremură-n adâncuri lumina... și se risipește.
Chihlimbărie cade frunza și-n gândul nostru se oprește,
Căci dor de dorurile toate orchestrele re-devenirii,
Iar noi, de dincolo de moarte, cânta poemele iubirii.
În jarul stelelor de-o clipă ne regăsim nemărginirea
Și transcendent prin altă lume ne urmărește fericirea.
Poem clocotitor și sumbru, un somn profund, bolnăvicios,
Pornim în vis, pe drum de stele, întâiul pas de abanos.
De toamnă tremură-n adâncuri lumina... și se risipește
În ochi înfometat de stele... acelui care mai iubește.
Se scutură de umbre noaptea... și frunze cad... și lacrimi cad,
Doar șoapta-n cețuri mai vibrează în timp ce flăcările ard,
Lăsând cenușa existenței un timp ascuns la ceas târziu,
Când biet semănător de lacrimi, altar tăcerii am să fiu.
Singurătatea trece iarăși în pași grăbiți spre nicăieri,
Iar eu rămân aceeași umbră, poem tăcerilor de ieri.
Chihlimbărie cade frunza și-n gândul nostru se oprește.
Bat ramuri clopotul tăcerii și val de-nsingurare crește.
Altar întunecării noastre, genunchiului îi e oprire
Când vânturi bat, când plânge cerul întru a noastră mântuire.
Sunt lacăte la porți închise... Ceru-i mormânt de păsări moarte,
Ascunde toată neputința ce trup de suflet o desparte.
Veniți să frângem brațul toamnei, la geamul vieții nu mai bată!
Căci bieți bătrâni și reumatici au tot umblat din poartă-n poartă...
Căci dor de dorurile toate orchestrele re-devenirii
Și vuiet vine de departe... cutremură legile firii.
Se-adună-n zări întunecate secunde-timpuri peste care
Ard lumânări, țâșnesc vulcanii și curge lacrima ce doare.
E toamnă... palidă fecioara, etern nutrind spre puritate...
Printre șuvițe despletite leargă-n fiecare noapte.
E toamnă... șoaptă de lumină unui apus însângerat.
Poate că este toamna-n care m-aș fi născut, ai fi plecat.
În noi, de dincolo de moarte cântăm poemele iubirii,
Viori de dor nestăpânite, caleidoscopul amintirii.
Trudim cu fiece secundă, lăsând nisipul în oasoare
Spre risipire peste lumea în care deseori se moare.
Plecăm cu fiecare toamnă, dar ne întoarcem înapoi
În lumea voastră trecătoare, copaci posomorați și goi.
Sfioși, în plângerea de gheață, ne strângeți pumnul de pământ,
Apoi călcați cu nepăsare, străini, pe trupul nostru sfânt.
În jarul stelelor de-o clipă ne-am regăsit nemărginirea.
Dealuri de umbre se ridică! Se-ngroapă-n umbre omenirea!
Gene de ramuri, pleoape stranii, de gri și taină aplecate,
Ne prind în cruda penitență un pas stingher trecând spre moarte.
Amar și trist e universul! Amară-i trecerea spre mâine,
Precum o pâine de secară... Apoi o altă toamnă vine.
Păienjenișuri de spreranță ne poartă-n timpuri înapoi,
Bieți penitenți în toamna vieții, atât de triști, bolnavi și goi...
Și transcendent prin altă lume ne urmărește fericirea.
A noastră-i toamna asta rece, a noastră e nemărginirea.
Ne soarbe liniștea și doarme sub pleoape negre de granit
Ochiul orbit de prea devreme, ochiul de prea curând cernit.
În sobă ard spre înviere, prin marea flacără de sânger,
Un gând la marginea pădurii, un vis, o aripă de înger.
Pivesc icoana-mpodobită... miroase a gutui, a toamnă!
În iureșul singurătății eu te revăd, iubită doamnă...
Poem clocotitor și subru, un somn profund, bolnăvicios...
În rochii albe, decoltate, sub voal de cețuri, argintos,
În glas de clopot, în tăcere, ascund quasari în pumnul meu
Și ard vulcan... ocean de frunze mă soarbe în adâncul său.
Sunt nopți mai lungi, zile mai scurte... Bătrâni amnezici rătăcesc...
Doar în poveștile cu zâne, eu, doamna mea, te regăsesc.
Colind cu tine, înger! Pacea, în palma mea-i prizonieră...
Colind cu tine, scumpă doamnă, în lumea noastră austeră.
Pornim în vis pe drum de stele, întâiul pas de abanos...
Vreau să-ți arăt imensitatea... Și cerul cât e de frumos.
Să ne pitim în praf de stele, umbre pe ceruri rătăcite,
De-acum, mereu, iubită doamnă! Și din aducerile-aminte
Să revărsăm în lumea noastră atâtea ploi câte mai sunt
Și să ne-ntoarcem în uitare și noi, o ploaie pe pământ.
Să râdă iarăși curcubeul pe sănii moi de catifea,
Iar eu să ard, același suflet, de dorul tău, iubita mea.
Pornim în vis pe drum de stele, întâiul pas de abanos,
Poem clocotitor și sumbru, un somn profund, bolnăvicios.
Și transcendent prin altă lume, ne urmărește fericirea...
În jarul stelelor de-o clipă ne-am regăsit nemărginirea,
Iar când de dincolo de moarte cântăm poemele iubirii,
Căci dor de dorurile toate orchestrele re-devenirii,
Chihlimbărie cade frunza și-n gândul nostru se oprește.
De toamnă, tremură-n adâncuri lumina... și se risipește.
poezie de Rodica Nicoleta Ion
Adăugat de Cornelia Georgescu
Votează! | Copiază!
![Distribuie](http://www.citatepedia.ro/g/32share.png)
Vezi și următoarele:
- poezii despre tăcere
- poezii despre toamnă
- poezii despre timp
- poezii despre noapte
- poezii despre lumină
- poezii despre dor
- poezii despre vulcani
- poezii despre tristețe
- poezii despre somn
Nu sunt comentarii până acum. Ne-am bucura să vedem o primă impresie despre textul de mai sus.